Tänään Turussa tehtiin kesän lämpöennätys
31 astetta.
Foorumit itkevät ja opettavat istumaan varjossa, juomaan paljon nestettä ja
rukoilevan.
Vajaat kaksikymmentä vuotta sitten juoksin Tukholmassa hellemaratonin,
lämpötila reippaasti yli 30 astetta.
Alla raportti reissusta:
Kymmenes maratonini, Tukholma 9.6.2007, ote päiväkirjastani:
9.6.07:
Kello oli seitsemän kun laivamme kiinnittyi satamaan naapurimaamme
pääkaupungissa. Miellyttävä kesäinen ilma tervehti meitä pitkässä käytävässä,
jonka läpi raahasimme itsemme ja kapsäkkimme; lämpötila oli varmaan yli 30
astetta ja ilman kosteus lähenteli sataa. Siinä alkoi hiki virrata jopa
tällaiselta kuivaksi treenatulta urheilijanuorukaiselta saatikka sitten
sohvaperunoilta. Mutta tämä oli vain pientä esimakua tulevasta!
Taksi kuskasi meidät Scandian Sergel
Plaza-hotelliin ja saimme yhden huoneen välittömästi käyttöömme. Huoneessa oli
seinät kaukana toisistaan kuin sosialidemokraattisella puolueella ja mahduimme
sinne mainiosti lepäilemään ja vaihtamaan vaatteita vielä kevyempään.
Ulkolämpötila alkoi tässä vaiheessa jo lähennellä 30 astetta ja päätimme Teijon
kanssa lohkaista lapsille tulevasta perinnöstä osan ja käväistä taksilla
hakemassa lähtönumerot ja muun rekvisiitan. Taksin ulkolämpömittari näytti
siinä vaiheessa lämpötilaksi 32 astetta.
Palattuamme hotelliin aloimme kiinnitellä
laastareitamme ja muita remeleitä päällemme. Lepopulssi oli tässä vaiheessa
noussut 70:een. Kahdenkymmenen pykälän nousu johtui pelkästä pelosta mitä
lähitulevaisuus tuo tullessaan. Järkevä ihminen olisi tässä vaiheessa päättänyt
siirtyä katsomon puolelle ja miettiä missä olisi sopiva ulkoilmaterassi, josta
voisi nauttia maratonin seuraamisesta kylmän oluen voimalla. Meistä kumpikaan
ei tunnetusti ole kirjoilla järkevien immeisten joukossa, vaan jatkoimme
valmisteluja. Siinä oli mukava seurata ilmastoidusta huoneestamme kun
hotellista valui ulos kymmenittäin maratoonareita. Lämmin ilma oli myös
vähentänyt ruotsalaisneitosten vaatteiden määrää ja peittävyyttä, niiden
seuraamisessa aika kului myös rattoisasti, tosin tämäkään harrastus ei pahemmin
pulssia laskenut! Kun ikkunamme alta käveli sorea yksilö hieman rohkeammassa
asussa, totesin Teijolle, että tämä tyttönen taitaa liikkua yöpuvussaan. Teijo
kyllä epäili, että kyseinen henkilö oli liikkeellä työpuvussaan!
Yhtä kaikki, ennen yhtä lähdimme
stadionille ja hetkeäkään epäröimättä lähdimme kohti starttiviivaa. Hiukan
epäilin, josko tältä matkalta enää on paluuta isänmaahan elävien kirjoissa.
Lämpötila oli lähtöhetkellä varjossa 28 astetta ja kuten Pelle Miljoona on
aikoinaan laulanut ”Moottoritie on kuuma”, niin katujen yllä taksikuskimme
mukaan lämpötila lähentelee tänään 40 astetta. Sydän siis hakkasi
kilpailujännityksestä, kuumuudesta ja silkasta pelosta tulevaa kohtaan.
En yrittänytkään lähdössä päästä ryhmäni
etuosaan, koska olin päättänyt juosta alun hiljaa ja pitää pulssin eka kympillä
130 korvilla. Ylitin lähtölinjan viisi minuuttia kärjen jälkeen ja sain eteeni
ilmapallon, jossa luki 5:15, eli tätä seuraamalla aikani olisi kyseinen viisi
tuntia ja vartti. Ensimmäisten kilometrien aikana ruuhka oli hirmuinen,
juoksentelin vain joukossa mukana yrittämättäkään ohitella ketään.
Kilometrivauhti oli seitsemän minuutin luokkaa ja siitä huolimatta pulssi nousi
välittömästi 140 tasolle. Normaalioloissa sillä pulssilla minun pitäisi mennä
reilusti alle kuuden minuutin vauhtia. Kolmen kilometrin kohdalla käväisin
pikaisesti pusikossa ja 5.15-ilmapallo katosi horisonttiin enkä sitä enää
tavannut tällä maratonilla. Ensimmäinen juoma-asema oli vasta viiden kilometrin
seutuvilla, join siellä kaikessa rauhassa pari mukia juotavaa ja suurin osa
sisällöstä menikin suuhuni, vaikka töniminen oli pahempaa kuin Stockmannin
Hulluilla Päivillä.
Yleensä me maratoonarit pyrimme
juoksemaan lyhintä mahdollista reittiä – lukuun ottamatta tietenkin Kalevi
Saukkosta, joka juoksee aina kurvien ulkoreunaa, että varmasti tulisi matka
täyteen! Mutta tänään kaikki kiersivät vaikka kuinka paljon ylimääräisiä
metrejä päästäkseen varjoon alta polttavan auringon (Fredi, 1967). Nyt minäkin
unohdin Lasse Virenin viisauden, että sisärataa pitkin on lyhin ja nopein matka
maaliin. Kulttuurinnälkäiset vaimomme olivat kannustamassa meitä Oopperan
edustalla, uskoakseni lämmin ilma loihti heissä esiin myös kulttuurinjanon. Sen
he epäilemättä sammuttivat paikallisilla terasseilla. Arvaa, kävikö mielessä
karvaanvihreä kateus. Toisaalta mieltäni nosti se, että ohitin samoilla
paikkeilla numerolla 10 lähteneen mustan miehen. Oli ilmeisesti hukannut
lompakkonsa, kun tuli kävellen vastaan katse maata kohti suunnattuna.
Järjestäjille pitää antaa reilu tunnustus
siitä, että he olivat loihtineet normaalien suihkuautojensa lisäksi
toistakymmentä muuta suihkupistettä, joissa paloposteista ruiskutettiin
jäätävänkylmää vettä meidän juoksijoiden niskaan. Se ilmeisesti pelasti monta
juoksijaa joutumasta totaalisen sammumisen uhriksi. Ensimmäisen geelini söin
kympin jälkeen ennen kuuluisaa Långholmenin siltaa. Joko geeli tai nousun
rasitus aiheutti sen, että vatsani alkoi vääntää pahemman kerran. Seuraavalla
juoma-asemalla kävin toiletissa tyhjentämässä suolen sisältöä ja siinä
vaiheessa olo oli sellainen, että hölkkäilen Stadtshusetille asti, jossa
kannustusjoukkojen pitäisi olla ja keskeytän siellä. Aikaa tähän paskomiseen
meni sen verran, että tulosten mukaan sillä vitosella ohitseni meni 800
juoksijaa. Ovi oli kyllä kiinni, etten nähnyt tätä kansojen vaellusta
silmilläni. Olo kyllä parani sen verran, että päätin jatkaa ainakin puoleen
matkaan saakka, siitähän olisi sitten helppo oikaista stadionille. Kun juoksin
siltaa pitkin Kungsholmenilta mantereelle, kärki juoksi ohitseni toisella
kierroksella. Laskin, että voittoaika menisi jonnekin lähelle 2.20:tä, joten
koville tämä helle ottaa näille yönmustille ravureillekin.
Puolimaratonin ohitin ajassa 2:33 ja
siinä vaiheessa olo tuntui sen verran hyvältä, että päätin jatkaa eteenpäin.
Aivoni takoivat jalkoihin käskyä: rullaten lyhyttä askelta, rullaten lyhyttä
askelta. Matka taittui hitaasti mutta varmasti. Olin päättänyt juosta ainakin
Draamateatterille asti, jossa kulttuurinnälkäinen ensimmäinen vaimoni olisi
minua seuraavan kerran kannustamassa. Djurgårdenissa takanani pari
suomalaistyttöä keskusteli geelien loppumisesta kesken. Minulla niitä oli yllin
kyllin, koska en enää uskaltanut riskeerata juoksua niiden nauttimisella.
Ojensin yhden geelin tyttöselle, joka otti sen kiittäen vastaan ja toivottaen
tsemppiä loppumatkalle. Strandvägenilla sain kiinni Matin, jonka selässä luki
isoin kirjaimin Matti 50. Kysyin onko luku ikä vai maratonien määrä. Kertoi
täyttäneensä tasavuodet vajaat viikko sitten ja että maratoneja on paljon
vähemmän. Pääsin kehaisemaan, että tämä on minulle kymmenes maratonini ja että
ensimmäisen juoksin vasta 56-vuotiaana. Tällä tavalla sain kerjättyä pikkuisen
kehuja itselleni ja lisää voimaa taistella keskeytystä vastaan. Pysähdyin Ullan
kohdalla hetkeksi keskustelemaan ja kyselemään miten Teijolla oli juoksu
mennyt.
Loppumatkasta ei ole paljoa kerrottavaa
jälkipolville. Joka juoma-asemalla join mukillisen tai pari ruotsalaisten
erittäin laihaa urheilujuomaa. Vettä valelin päähäni kaikilla sieniasemilla,
vaikka en siedäkään kylmää vettä kuin grogilasissa. Ja yläpää takoi alapäähän
tuttua käskyä: juokse, juokse, juokse, juokse. Mutta siitä huolimatta aina
välillä tuli otettua pari kävelyaskelta. Välillä laskin ohitettujen
juoksijoiden nettolukua, se antoi pikkuisen uskoa, että kyllä tästä vielä
maaliin selvitään. Sitten päätin, että heti kun pulssi laskee alle 150:n, niin
kävelyosuuden on loputtava. Sillä tavalla pystyin pitämään vauhdin lähellä
seitsemää minuuttia hamaan loppuun asti. 36 kilometrin kohdalla hurrit olivat
keksineet tarjota hyvää, aromirikasta kahviaan. Kaiken lisäksi sen lämpötila
oli kulinaristisesti noin 25 astetta, hiukan ilman lämpötilaa viileämpi. Syljin
mukini sisällön rikastuttamaan Mälarn-järven pieneliöstöä. Jälleen tänä vuonna
tein sen havainnon, että Odengatan on toisella kierroksella pari kilometriä
pitempi ensimmäisellä. Onkohan se otettu huomioon radan tarkistusmittauksessa?
Loppujen lopuksi tulin stadionille ja
suoritin urakkani kunniallisesti loppuun. Kymmenes maratonini oli takana! Ja
kaiken lisäksi juoksin uuden ennätykseni, vanha parani kuudella minuutilla!
Entinen ennätys oli 5:05:02 Vammalasta ensimmäiseltä maratoniltani neljän
vuoden takaa, nyt jaksoin juosta yli kuusi minuuttia kauemmin, aikani oli
5:11:14. Juoksin toisen puolikkaan viisi minuuttia hitaammin kuin ensimmäisen.
Ohitin toisella varvilla noin tuhat juoksijaa. Kolmenkympin kohdalla olin sitä
mieltä, että tämä on vihonviimeinen maraton, jonka tulen elämässäni juoksemaan.
Tunti juoksun jälkeen aloin miettiä, että missähän se seuraava voimainkoitos
tapahtuu. Maratoonarin hulluudella ei ole mitään rajaa!
Hain tavarani, vaihdoin vaatteeni ja lähdimme kävelemään kohti hotellia.
Stadionin ulkopuolella tarjoiltiin maksua vastaan ruotsalaista kevytolutta, ai
että se oli hyvää verrattuna näihin urheilujuoman litkuihin! Kävelimme pari
kilometriä hotelliin ja suihkun jälkeen siirryimme alakertaan ruokailemaan.
Norjalaislohen ja perunat huuhtelin alas kolmella tuopilla olutta. Sen jälkeen
uni tuli suuremmin epäröimättä.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEj89k0My2zAc72Ah0uHqxCtE6tSBKPNgeTTVOGLijz4sd7yAv4iLRIMrHaiiQ4PqgRiP1M2JAMZZQL6yCyIRKFqt8wHJhF689PwB3T_mSZkS29BQ6HZhLNJdXbiTT3HJJ9Umd6kbRLDUG-nxas21vehX1r0jdtQ_-oTvWLqEcQKVCNb1Ii5K_WmBqGp9Fc/w466-h640/tukholma_070609.jpg) |
Maalissa, hengissä! Mutta mä olinkin silloin nuori poikanen, täytin 60 vasta kuukauden päästä. |